Benvingudes i benvinguts a aquesta conferència al voltant de la jubilació
que hem dividit en dues parts.
En aquesta primera part parlarem del que pot
significar arribar al final de l'etapa laboral.
La jubilació és una fita anhelada i esperada per moltes
persones i una paraula que alhora té moltes altres connotacions
a més del fet de finalitzar l'etapa laboral.
Què significa això
de jubilar-me?
Com he arribat fins aquí?
Com impactarà això
a la meva vida a partir d'ara?
Mirarem de respondre aquestes i altres qüestions amb algunes pinzellades
que ens ajudin a reflexionar sobre els temes.
Mireu la vida és com un tren
en el qual viatgem.
Quan altra agafa velocitat constant
no ens adonem gairebé que s'està movent
mirem per la finestra i si no veiem els arbres que es
mouen no tenim consciència que el tren està en moviment
però, de fet, es mou.
I va avançant.
Fins que arribem a una estació,
llavors el tren s'atura
comprovem a on estem
i prenem consciència que hem recorregut una part del viatge.
Doncs bé, el moment de la jubilació ve a ser una d'aquestes estacions
que ens fa present que en el nostre viatge de la vida
ja hem obert una part significativa.
I això què vol dir?
Doncs en altres paraules això vol dir
que el temps ha passat.
I que per tant
ens hem fet grans.
I segons com ens relacionem
amb el fet
d'anar fent anys i fer-nos grans doncs això ens pot generar
emocions una mica contradictòries i no sempre agradables que haurem de saber
gestionar.
Efectivament la jubilació implica que finalitza una etapa.
Però
de fer la vida és una successió de principis i finals.
I cada cop que arribem a un final
hem de fer un dol
i la jubilació no és una excepció.
I perquè hem de fer un dol?
¿Què és un dol?
El dol és el procés d'adaptació
a una pèrdua.
A qualsevol tipus de pèrdua.
I sempre que hi ha un final a la vida
hi ha pèrdues associades
i al mateix passa quan ens jubilem.
I aquest dol és necessari fer-lo de manera activa
i conscient.
Perquè això
a jubilar-se no és tan senzill com, mira, divendres acabo
i dilluns ja no vinc a treballar i ja està... no és tan fàcil.
De fet, recordem
tinguem present sovint,
Allò
que passa
que, tant ho esperava,
que quan el moment en què arriba
en contra de sentir-nos eufòrics
ens sentim
estranys en sentim
decebuts o inclús buits.
Per això
afrontar aquestes pèrdues
doncs be, per unes persona serà més fàcil que per altres,
però tothom, haurà de fer el procés d'afrontar
alguna d'aquestes pèrdues i fer per tal un procés de dol.
I quina o quines poden ser aquestes pèrdues?
Doncs, per exemple, d'entrada l'ocupació, de pèrdua de l'ocupació de l'activitat
però també la perdua de relacions que teníem a la feina
la pèrdua de reconeixement , de l'estatus que ens donava
la pèrdua d'una font de satisfacció
la perla donar motivació per aixecar-nos al dematí.
La pèrdua del sentiment de pertinença a una institució un grup o una entitat.
Això, serà diferent per cadascun de nosaltres
però tothom experimentarà algun tipus de pèrdua.
I ser conscients del que perdem
o del que finalitza.. que arriba al seu final.
Ens ajuda
a fer un bon tancament del procés
i a ser comprensius amb nosaltres mateixos
si passem dies ensopits
o amb neguit
o amb una sensació estranya aquí dintre que serà conseqüència de l'enrenou
o del moviment emocional que s'ha produït al nostre interior
pel fer precisament d'estar assumint una sèrie de pèrdues.
Curiosament, tenim dos models contraposats de jubilació.
D'una banda tenim un model gairebé publicitari
de persona jubilada pletòrica, hiperactiva
que desborda vitalitat i salut
i capaç de fer qualsevol cosa que es proposi i que no té perquè renunciar a res
són els models que es mostren als anuncis publicitaris.
A l'altra banda,
tenim tota una sèrie de mites
de prejudicis i d'idees preconcebudes
que formen part de la llegenda popular,
i que ens poden generar
una certa prevenció.
Com per exemple
associar la jubilació
a l'avorriment.
A omplir el temps amb tasques menors o poc estimulants.
A una progressiva pèrdua d'influència en un món que va massa ràpid per nosaltres.
A sentir-nos cada cop més arraconats pel joves.
A estar cada cop més sols
entre d'altres
idees d'aquestes que circulen
Doncs bé, ni una cosa ni l'altra.
Són dos pols oposats
i per això cal que posem seny
que posem realisme que toquem de peus a terra.
I que no caiguem ni en el parany de les espectatives
publicitàries perquè la cosa tampoc és així
però que tampoc caiem en el pendent descendent
del desànim o del pessimisme.
I el gran avantatge que tenim
és que en bona mesura
aquest període
pot ser el que nosaltres vulguem que sigui.
Però, per això, cal que ens preparem
per adaptar-nos a un nou escenari com serà
el de la jubilació.
I aquesta adaptació, aquest nou escenari té molt a veure
amb la nostra capacitat per gestionar
els canvis a les nostres vides.
En una societat com la nostra.
Tan addicta a la seguretat,
que tolera molt malament la incertesa,
el canvi sempre suposa un repte.
Tenim una forta tendència a moure'ns
en el territori que coneixem
a trepitjar un terreny conegut.
Perquè això ens fa sentir més segurs.
Quan hi ha un canvi el territori
ja no és tan conegut o és desconegut
i això ens retorna a la inseguretat i a la incertesa... doncs bé,
estar jubilat és un canvi que comporta entrar en territori desconegut.
Perquè no hem estat jubilats abans de jubilar-nos
i com a molt el que sabem és el que ens han explicat persones
que s'han jubilat abans que nosaltres.
Seguint amb el tema del canvi
tot canvi
important a la vida ens obliga,
dins d'aquest procés d'adaptació,
a fer un nou equilibri dins nostre
Nosaltres tenim una mena de balança interna
amb uns platets
en les quals estan col·locats les diferents dimensions
i elements que configuren la nostra vida
la nostra persona.
Doncs bé, en els platets de la balança en el moment
de la jubilació hi haurà molts components
que es veuran modificats.
I per tant,
al canviar components haurem de fer un nou equilibri de forces
per mantenir dins de nosaltres aquest equilibri i
aquesta harmonia que necessitem pel nostre benestar.
Perquè la jubilació no només impacta en el tema de l'activitat,
sinó que la jubilació comporta canvis i a vegades profunds en totes les dimensions
de la nostra vida i, per tant, els canvis que hi haurà en aquesta balança
seran importants i això ens obligarà a fer aquest
nou equilibri.
Per exemple,
per algunes persones
la feina haurà tingut un protagonisme molt important a les seves vides, per altres no.
Per algunes persones,
el reconeixement o l'estatus que proporciona
la feina haurà sigut un element importantíssim.
O per altres persones seran molt importants les relacions
que manté t amb les persones amb les que treballa,
i tot això
es veurà modificat en el moment en que s'acabi l'activitat laboral.
Per tant, en el moment que deixem de treballar haurem de trobar un nou equilibri
tenint en compte que això
que era tan important per nosaltres, aquest component que era tan important
ja no hi serà.
Hi haurem d'acceptar que aquest nou equilibri serà diferent de l'anterior.
De fet és un procés que ja heu fet altres vegades
a la vostra vida quan s'ha produït un canvi important,
doncs bé, amb la jubilació
tocarà fer-lo i tocarà fer-lo
a fons perquè com dic la jubilació toca totes les dimensions de la nostra persona.
Parlem d'una altre tema cabdal.
A la societat occidental,
té molt de pes, molt de pes, el fer.
Som la societat del fer.
Sembla que si no fas
les coses no ets ningú,
ni ets visible.
Estar molt ocupat, fent moltíssimes coses,
es valora positivament inclús amb admiració.
Un cop més, els models publicitaris sempre ens presenten persones
molt ocupades.
Per tant això desperta admiració, i nosaltres
tenim la sensació de que hem de sentir-nos ocupats,
Les agendes plenes ens fan sentir més vius.
Ens fan sentir que estem aprofitant el temps.
Ens fan sentir, inclús, que som més importants.
Precisament per això, ens costa molt conviure amb la inactivitat
amb el "no fer".
I quan és així...
doncs no acabem de sentir-nos bé no acaben de sentir-nos còmodes
ens podem arribar a sentir
una mica inútils o sentir-nos directament malament.
D'altra banda,
tenim també molta tendència
a identificar-nos
amb el que fem.
Penseu, per exemple, quan us presenten una persona que no coneixeu,
després de preguntar el nom, la següent pregunta acostuma a ser a què et dediques.
Per cert, ja no podreu dir que us dediqueu això o això
altre sinó que haureu de dir que esteu jubilats o que us dedicàveu
a tal o qual cosa.
I és que les activitats ens defineixen.
Ens donen identitat.
Ens donen reconeixement.
Aquest rol
que adoptem o que interpretem a la feina l'hem fet servir tant...
que ja forma part de la nostra pell.
I això
pot fer que quan l'activitat la laboral s'acaba, s'atura,
es pugui produir una mena
de crisi
o de buit.
Perquè clar, si jo sento que jo sóc
el que faig,
i ja no ho puc fer...
Llavors, jo qui sóc?
I això
és aplicable tant a l'àmbit laboral com fora de la feina.
Per exemple, a vegades una activitat que fem d'oci,
artística, esportiva... El que sigui.
Hem de deixar-la de fer
per raons de salut
per raons d'edat o per circumstàncies que
sigui i sembla que el món ja se'ns ve a sota
que ja se'ns va tot avall.
Però, la realitat és que nosaltres som molt més que el que fem.
Són molt més que el que fem, no som només el que fem, som molt més que això.
I entendre aquesta idea
assumir aquest pensament integrar-lo, fer-lo conscient,
és un primer pas, cabdal
per afrontar
la progressiva o reducció d'activitat que podem
experimentar amb la jubilació o amb el pas del temps
sense que això tingui un impacte negatiu
sobre nosaltres.
I a banda d'això,
hi ha un altre element, molt a tenir en compte, que el podem anomenar
el xip de la productivitat.
Que també està molt arrelat a la nostra societat
materialista.
I és que no ens conformem amb fer moltes coses
sinó que a més
han de servir per quelcom.
A han de proporcionar algun tipus de resultar
han de proporcionar un benefici.
Hem caigut en l'utilitarisme
un utilitarisme com molt extrem.
I el llenguatge econòmic
que hi guanyo jo fent això....
..condiciona tot, s'imposa sobre tot.
Llavors, la conseqüència d'això pot ser que la persona
pot tenir la sensació
de poca utilitat si no fa coses que es tradueixin en resultats tangibles.
I llavors
d'una banda se sentirà malament, se sentirà
poc útil i de l'altra banda això la pot empènyer
a buscar activitats
com sigui sense pensar-hi gaire.
I és que
l'agenda buida
ens produeix vertigen
produeix un ser vertigen
i precisament aquesta agenda buida i aquest vertigen ens empeny
a omplir l'agenda amb el que sigui i això
em d'anar en compte perquè és una mica perillós.
Pensem que per molts
si no heu viscut , per exemple un llarg període d'atur
o de baixa laboral per la raó que sigui
us enfrontareu per primer cop
a aquesta inactivitat que pot ser
una sensació desconeguda i cal estar preparats
per poder-ho gestionar millor.
Parlàvem abans d'establir
un nou equilibri, d'aquesta balança interna que tenim.
En aquesta balança pensem que no només hem de posar
les coses
mirant cap endavant
mirant al futur pensant en el que farem.
Sinó que també hem de posar la balança
al que ja ha passat.
I això inclou fer un balanç
de la nostra vida laboral.
En el moment que ens jubilem, una part de nosaltres, tota l'etapa laboral passarà
al que podríem dir la casella del passat.
Per això no vol dir que passem pàgina i ja està, i ens oblidem de tot.
Posem un exemple, quan llegim un llibre
per entendre'l
per saber-lo interpretar
no comencem per la pàgina tres-cents o quatre-cents, l'hem de llegir sencer.
Hem de tenir present
tot el contingut del llibre per a entendre el que està passant ara.
Doncs d'igual manera
el nostre passat forma part de la nostra història,
i és el que fa que entenem qui som ara.
Qui som ara en bona mesura és fruit del que hem
viscut fins ara, el que hem viscut abans.
Per tant, tota aquesta etapa que ara arxivarem
forma part del nostre passat i de la nostra persona i de vegades sembla
que només ens pot motivar o il·lusionar allò que mirem pel davant
pel que deia abans de la inèrcia del fer.
Però a mesura que la vida va passant
va prenent cada cop més importància l'exercici
d'extreure satisfacció
d'allò que ja hem fet
d'allò que ja hem viscut.
I no només pensant en coses tangibles, com, per exemple,
jo vaig participar en el projecte x o vaig crear el que sigui,
sinó pensant també des del sentit que li donem
a tot això que hem viscut.
I aquest exercici perquè és important fer-lo?
Perquè hem de mirar enrere?
L'etapa laboral deixem-la estar, perquè hem de mirar enrere?
perquè a mesura que anem acumulant passat,
el que nosaltres sentim vers aquest passat
és aquí dintre.
És aquí dintre, és en el nostre inconscient no ens n'adonem però hi és.
I condiciona el nostre nivell de benestar
o malestar perquè tot està relacionat.
Jo estic conciliat amb el meu passat
això afavorirà el meu benestar
si jo no estic conciliat amb el meu passat
això afavorirà el meu malestar.
Per tant, val la pena dedicar una mica de temps a valorar
el que hem fet.
Ser molt conscients del que ja hem viscut,
però, sobretot fer-ho amb una mirada
positiva i comprensiva
amb nosaltres mateixos perquè no és el moment de fer un anàlisi de veure
que ha fet bé i sobretot que fem malament que de seguida ens culpem de coses
No és això
l que hem de fer és fer aquesta valoració
posant en valor
tot allò que hem fet.
Valorant l'esforç, valorant la trajectòria
valorant l'entrega i valorant la nostra opinió
la nostra valoració
ja no importa el que pensin els altres
ja no importen els resultats sinó que és la nostra visió la que ha de prevaldre.
I aquest exercici
no només pot ser útil en aquesta fase més immediata
ports jubilació, sinó que també pot ser útil més endavant
és un exercici que ens ajudarà
a madurar
com a persones
a créixer
i el més important, a no deixar temes pendents enrere.
I això
precisament també formar part d'aquest treball de dol que dèiem abans
d'adaptar-nos al que ve
i és una mena entrenament
per altres situacions de vida que podem
viure experimentar
en un futur.
I per acabar aquesta primera part,
un altre aspecte sobre el qual podem fer una breu reflexió és
el llegat que deixem a la feina.
Durant molts anys hem aportat temps, hem aportat dedicació
hem aportat esforç
hem participat a projectes
hem establert relacions.
I potser ens agradaria que tot això
tingués una continuïtat al nostre aprenentatge, el nostre bagatge
tot el coneixement que hem adquirit
no es perdés i no marxés amb nosaltres.
Potser hi haurà una transició que faciliti la transmissió
de tot aquest coneixement i experiència a d'altres
o potser no.
Potser ens preocupa com ho faran els que vinguin darrera nostre
o potser ens és igual.
I potser haurem d'acceptar
que els que vinguin
ho faran de manera molt diferent a nosatres.
Sigui com sigui,
haurem d'aprendre
a fer un exercici de despreniment
a deixar anar.
Perquè ja no hi serem.
I això
precisament també forma part d'aquest procés de tancament
saludable d'aquesta etapa.